Evangelizace: Služba k rozhodnutí
063-01pc
1.	Proč vůbec rozhodnutí?
Základní poučkou v oblasti zvěstování a kázání je, že není evangelizace bez evangelia. Jestliže vůbec máme mluvit o evangelizaci, pak je zapotřebí vyjasnit, že je třeba s druhými lidmi sdílet evangelium. Profesor C. H. Dodd definuje evangelium jako: „proklamaci smrti a vzkříšení Ježíše Krista v eschatologickém kontextu, z něhož tyto skutečnosti odvozují svůj spásný význam.“ John Stott shrnuje, že evangelium je: „Prohlášení o smrti, vzkříšení a vyvýšení Ježíše, které vedlo k ocenění jeho osoby jakožto Pána i Krista, konfrontovalo člověka s nutností činit pokání a slibovalo mu odpuštění hříchů.“ Hovořit vůbec o výzvě k rozhodnutí bez zvěstování evangelia je biblickým zkratem. A mohli bychom připojit, že opakovaná výzva bez kerygmatu, bez zvěstování evangelia je arogancí. Apoštol Pavel staví v ep. Římanům otázku: „Jak mohou uvěřit v toho, o kom neslyšeli? A jak mohou uslyšet, není-li tu nikdo, kdo by ho zvěstoval?“ (10,14b) Volám proto nejdříve k pokání sebe i vás všechny, kteří jsme někdy vyzývali k rozhodnutí, aniž jsme jasně a srozumitelně zvěstovali evangelium. 
Po tomto úvodu můžeme přistoupit k otázce výzvy k rozhodnutí. Jsou některé evangelické kruhy, které zásadně odmítají vedení k rozhodnutí. Považují takovou věc za tolik subjektivní, že se jí raději vyhnou. Jsem přesvědčen, že výzva k rozhodnutí je plně biblická. A to nejen proto, že to je tradice probuzeneckých a evangelikálních církví u nás i ve světě. Hlavní důvod k výzvě k rozhodnutí vidím v samotném biblickém poselství. Toto poselství se skládá ze dvou částí. První částí je prohlášení (zvěstování) a druhou částí je výzva. Patrně nejjasnější rozlišení a výzvy nalezneme ve 2K 5,18-20:  
„To všecko je z Boha, který nás smířil sám se sebou skrze Krista a pověřil nás, abychom sloužili tomuto smíření. Neboť v Kristu Bůh usmířil svět se sebou. Nepočítá lidem jejich provinění a nám uložil zvěstovat toto smíření. Jsme tedy posly Kristovými, Bůh vám domlouvá našimi ústy; na místě Kristově vás prosíme: dejte se smířit s Bohem!“
Apoštol považuje sebe a své spolupracovníky za posly Kristovy, za vyslance, kteří přicházejí zvěstovat a přitom prosí na místě Kristově. Z tohoto spojení vyplývá ohromná naléhavost této služby. To není jen informování, nezaujaté kázání. Na místě Kristově… kvůli jeho kříži… jsme posláni zaujatě, naléhavě zvěstovat. Boží slovo pokračuje: Bůh vám domlouvá našimi ústy; na místě Kristově vás prosíme: dejte se smířit s Bohem!  Jsou zde dvě slovesa:
Parakalúntos – Bůh vám domlouvá a deometha – prosíme vás. První sloveso se dá přeložit jako: napomenout, kárat, domlouvat, prosit, žádat, naléhat, vyzývat. Druhé sloveso vyjadřuje: prosit, žádat, naléhat, zapřísahat někoho. Pro význam si můžeme jít např. do L 5,12, kde čteme o žadonění malomocného. Malomocenství byla strašná choroba. „Jakmile spatřil Ježíše, padl na tvář k zemi a prosil ho: Pane, chceš-li můžeš mě očistit.“ Takovou prosbu člověk nevyslovuje bez naléhavosti. To je silná a naléhavá výzva. Ten člověk naléhavě prosil Ježíše. 
Naše výzva k rozhodnutí je také naléhavá. To není pouze informování. To je také dialog s druhými, ve kterém se může otevřít možnost k naléhavé výzvě. Podobným slovem apoštol Pavel volá: „Toužím z celého srdce a modlím se (deésis) k Bohu, aby Izrael došel spásy.“ (Ř 10,1) To byla taková touha, že apoštol chtěl raději sám být zavržen, jen aby jeho židovští bratři mohli uvěřit. 
K zvěstování patří i naléhavá výzva. Svědčíme a kážeme proto, abychom vyzývali k rozhodnutí. Zvěstování a výzva patří k sobě. První veřejné zvěstování Pána Ježíš má také tyto dvě části: „Naplnil se čas a přiblížilo se království Boží“ (Mk 1,15) – to je první část. A hned poté zaznívá: „Čiňte pokání a věřte evangeliu“ – to je výzva. 
Výzva bez zvěstování je velkým nedostatkem. Stejně tak ale zvěstování bez výzvy je deformací biblické zvěsti. (pozvání na hostinu zní naléhavě: Pojďte, vše je připraveno (L 14,17). Musíte se znovuzrodit (J 3,7); pokání čiňte a obraťte se (Sk 3,13-19). Tolik tedy, abychom si ujasnili, že výzva patří ke zvěstování. Možná, že už teď se vám vynořuje v mysli, že někdo z vás je silnější ve zvěstování a jiný zase ve výzvě. I zde platí: co Bůh spojil nerozlučuj. Zvěstování a výzva patří k sobě. John Stott říká: „Dokážeme-li kázat o ukřižovaném Kristu a zůstat přitom nedojati, máme tvrdé srdce. Více než emocí se musíme bát studeného profesionalismu při zvěstování, onoho suchopárného, lhostejného přednášení, ve kterém není srdce ani duše.“ 

2.	Evangelizační výzva k rozhodnutí
Již samotné velké poslání před nás staví úkol činění učedníků (mathetein – učedníkovat, činit učedníky). To je obraz církve, která žije misií. To neznamená jen kázání ke křesťanům, ale zcela zřetelně jde o překračování hranice do pohanského světa. Pán Bůh svěřil vzácnou evangelizační službu lidem. Neposílá anděly, ale nás – zápasící a nedokonalé lidi. Misiolog a evangelista prof. Robert E. Coleman říká, že naším problémem často bývá metoda evangelizace. Připravujeme programy, organizujeme, máme evangelizační odbory a evangelizační tažení a snažíme se evangelizovat. Ale toto dílo může být vykonáno jen lidmi a to v moci Ducha svatého. Nic proti přípravě a plánování evangelizací, ale my křesťané jsme svědky a záleží na tom, jestli jsme ochotni se tohoto úkolu ujmout. Bůh je osoba. A my zde jsme na místě Kristově a prosíme, vyzýváme – dejte se smířit s Bohem. E. M. Bounds řekl známou větu: „Lidé jsou Boží metodou.“ Žádná evangelizační metoda nebude fungovat, pokud zde nebudou svědkové, kteří jsou ochotni zvěstovat a vyzývat k rozhodnutí. 
A nyní se pouštím na nejistou půdu vedení k rozhodnutí. Poté, co jsme mohli někomu vydat svědectví a připojili zvěst evangelia, tak Pán Bůh někdy otevře situaci pro výzvu k osobnímu rozhodnutí. Někdy můžeme být v nejistotě, zda už nastala chvíle pro rozhodnutí. Jindy vás může Duch svatý vybízet k formulování výzvy. Chceš věřit? Chceš přijmout Krista a odevzdat mu svůj život? Chceš se modlit, aby Kristus vstoupil do tvého života? Mojí zkušeností je, že Pán Bůh se někdy velmi přiznává ke svědectví nových křesťanů. Často jsem stál v údivu, že člověk, který sotva dovedl vyjádřit základy evangelia a na jeho výzvu se lidé odevzdali Kristu. Někdy mám ten dojem, že čím více člověk zná Bibli a zná církev, že je opatrnější a zpozdilejší ve věci výzvy. Ale uvědomme si, že výzva patří ke zvěstování. 
Velmi dobrou příležitostí k výzvě bývá dobře vedená domácí skupinka. Některé naše sbory mají stálý příliv nových křesťanů, kteří narodí v menších skupinkách. Neformální prostředí otevírá lidské srdce a atmosféra důvěry dává otevřenost k otevřeným otázkám a otevřeným a upřímným odpovědím. Vedoucí skupinky, kam chodí hosté, vedoucí našich dorostů, mládeží, setkání rodin… by měli být připraveni si takto všimnout těch, kteří jsou dotčeni evangeliem a tím připraveni pro výzvu k obrácení. 
Důležitým místem výzvy jsou také bohoslužebná shromáždění. Jestliže zvěstujeme evangelium, pak Kristus otvírá lidská srdce. Samozřejmě, že se modlíme před shromážděním za zvěstované slovo. Důležitá je ale také modlitba po shromáždění. Jednak, abychom zvěst vložili do Boží ruky a potom za to, abychom si všimli těch, kteří by mohli být připraveni pro výzvu. Někdy z kazatelny vidíte, jak někdo pláče. Jindy si všimnete hlubokého soustředění a bolesti ve tváři některého člověka. Pastýř jde za ovečkou, která trpí a která potřebuje pomoc. Možná, že čeká právě na vaši výzvu. Výzva může zaznít buď ve shromáždění, nebo po shromáždění ve zvláštní místnosti při rozhovoru. Při evangelizaci se výzva často čeká od evangelisty. Ale třeba sbor není připraven a ani tam nejsou ti, kteří byli pozváni a předem přijali svědectví. Výzva může zaznít na vybídnutí Ducha svatého také nečekaně. Vždy jsem prožíval velkou radost, když někdo začal činit pokání třeba po úplně obyčejném shromáždění. Po biblické hodině. A zde může vyzvat ten, kdo káže, nebo vede shromáždění. Sám vím, že málokdy se tak spoléhám na Ducha svatého, jako ve chvíli výzvy. Je to závažná, ale požehnaná chvíle.
Z důvodů připravenosti k výzvě bychom měli kazatelům vždy ponechat klid po shromáždění, aby se v klidu mohli loučit s lidmi. S bolestí jsem někdy nesl, když jsem se loučil s lidmi a v jejich tvářích četl jejich zápasy a prosil jsem Boha o to, abych si všiml těch, kteří jsou dotčeni Božím slovem a najednou přijde někdo a začne hovořit o věcech, které mohou počkat. Po shromáždění bývají někteří lidé dotčeni evangeliem. Tuto příležitost nesmíme promarnit. Každý sbor by měl mít službu, která pomůže sloužícímu bratrovi v případě, že je třeba s lidmi hovořit, modlit se s nimi a naslouchat, jestli některý člověk nepotřebuje výzvu k rozhodnutí. 
Za důležité považuji, abychom se nedali deprimovat a odradit tím, když je naše výzva odmítnuta, nebo na ni není žádná reakce. Apoštol Pavel mluvil před králem Herodem Agrippou a místodržitelem Festem. Dochází k výzvě a král odpovídá: „Málem bys mě přesvědčil, abych se stal křesťanem“ (Sk 26,28). Křesťanem se nestal. Mnozí odmítli i samotného Krista. Vždyť známe podobenství o rozsévači a zrnu, které padne na tvrdou půdu a stane se potravou ptáků, nebo do křoví, které malou rostlinku udusí. Nedejme se odradit. Výzva je náš plně biblický úkol. Vyzývat k rozhodnutí je naše křesťanské poslání. Patrně jen málo lidí reaguje na první výzvu ve svém životě. Někdy se můžeme zmýlit. Jsme lidé. Vzpomínám, jak po jednom delším pastoračním rozhovoru v mé pracovně, čtyřicetiletý muž hořce plakal nad svým životem. Byl jsem si skoro jist, že to jsou slzy pokání. Vedl jsem ho k rozhodnutí a modlitbě. Teprve po nějaké době jsem poznal, že jsem se zmýlil a že to byly zatím pouze slzy sebelítosti nad jeho těžkým životem a ne slzy pokání. Jsme lidé a můžeme se zmýlit. 
Duch svatý a obrácení. Pokání, obrácení – to je práce Božího Ducha. My nemůžeme nikoho obrátit. My jsme jen nástroji zvěstování a výzvy. (Petersen, 122nn) J 16,7-11 Říkám vám však pravdu: Prospěje vám, abych odešel. Když neodejdu, Přímluvce k vám nepřijde. Odejdu-li, pošlu ho k vám. On přijde a ukáže světu, v čem je hřích, spravedlnost a soud: Hřích v tom, že ve mne nevěří; spravedlnost v tom, že odcházím k Otci a již mne nespatříte; soud v tom, že vládce tohoto světa je již odsouzen. 
My sice máme přesvědčovat lidi, ale když někdo přijme, je to Boží milost a je zatím přesvědčující práce Božího Ducha. Mojí zkušeností je, že tam, kde se v bázni Boží rozsévá Slovo a vyzývá k přijetí Krista, že se někteří rozhodují. Kde se nevyzývá, tam něco chybí. 
Dovolte mi zakončit citátem Richarda Baxtera (1615-1691, puritánský kazatel, současník Komenského) z knihy The Reformed Pastor :
„Podivuji se nad tím, jak mohu kázat… tak hladce a chladně, jak mohu nechávat lidi v jejich hříších a nejít za nimi a nenaléhat, aby se obrátili k Pánu, ať se k tomu staví jakkoli a ať mě to stojí sebevíce trápení či soužení. Zřídkakdy se odtrhnu od své kazatelny, ale mé svědomí mě kárá, proč nejsem důslednější a horlivější. Svědomí mne neobviňuje kvůli lidským ozdobám nebo přepychu, ani kvůli použití nevhodných slov, ale mne napomíná otázkami: Jak můžeš tak lhostejně hovořit o životě smrti? Neměl bys spíše plakat nad takovými lidmi a neměly by tvé slzy přehlušit tvá slova? Neměl bys spíše hlasitě plakat a poukazovat na jejich přestoupení a naléhat na ně a nabádat je, jako by šlo o život a smrt?“
Podle 1K 9,19,23 chtěl být apoštol Pavel židům žid a Řekům Řek. Jak se dnes přiblížíme druhým my, abychom je pozvali ke Kristu? Jak se dnes přiblížíme k Rómům, jak k intelektuálům? Jak budeme dětem dětmi, prostým lidem prostí, politikům politici, umělcům umělci, nemocným nemocní a třeba rockerům rockeři? 
 
Pavel Černý, březen 2001